Proč jsi nám neřekla, že máš dceru?
Dobře, chlapci, na rovinu:
Nechtěla jsem, abyste to věděli.
Dobře. Už jsem spokojený
Mrzí mě to, je to dlouhá historka.
Máme čas. Nic nedělám. Alan, ty něco děláš?
Ne, mám volno.
Byla jsem u babičky a dědy, kteří jsou pěkně bohatí...
a nechtějí, abych byla u mámy, tak řekli, že je šílená.
To nebylo dlouhé.
- Můžeme si o tom promluvit později? - Dobře. Ale mlčet nemusíme.
Vy jste gayové?
To je číslo, že?
Jsme tady.
To je doufám vše. Jedno dítě, žádná zvířata.
Ano, pokud vím.
- Můžu se kouknout na oceán? - Jistě, ale zůstaň na terase.
Kdo bude mít první otázku?
- Alan. - Díky.
- Co se to, sakra, děje? - Ta byla dobrá.
Je to tak. Vzala jsem si bohatého muže a jeho rodiče mě nesnášejí.
Snad proto, že když jsme se potkali...
byl v očekávání stát se kongresmanem a já...
byla taky v očekávání.
Joanie, slez ze zábradlí.
Nebyli nadšení, že jsme se vzali...
a ještě méně nadšení byli, když jsme použili část jeho peněz...
na mou pěveckou kariéru.
- Jsi zpěvačka? - Ukázalo se, že ne. Ale...
Před dvěma roky Brad umřel.
A od té doby se mě jeho rodiče snaží připravit o Joanie.
- Tak ten psychiatr... - Nařízení soudu.
Podali na mě žalobu, protože jsem prý nezpůsobilá matka.
- Nezpůsobilá, jak? - Víš...
Nejsem právník...
ale vzít basebalovou pálku na psychiatrovo auto...
tvému případu asi moc nepomůže.
Jo, asi to obrátí ve svůj prospěch.
Ale na tom nezáleží...
stejně mu zaplatili, aby mě potopil.
- To je hrůza. - Co plánuješ dál?
Nevím. Vymyslela jsem jen, jak ji dostat odtamtud.
Nemusíš to mít vymyšlené.
Můžeš tu zůstat a na něco přijdeme, že?
- Přesně tak. - Díky.
To bude skvělé. Řeknu to Joanie.
Ohromné. Jsme rádi, že jsi tady.
Musíme ji odsud dostat.
- Charlie, potřebuje nás. - Nepotřebuje nás.
Potřebuje právníka a zřejmě i nového psychiatra.
Tak je pro ni seženeme.
A v téhle chvíli bych přestal užívat slůvko "my".
Chceš ji nechat na holičkách?
Před dvěma dny jsi ji chtěl dostat do postele.
Protože před dvěma dny byla jen bláznivá neznámá.
A jestli si vzpomínám, zbavit ses jí chtěl ty.
Ano, protože byla bláznivá neznámá.
Teď jsem ji poznal a chci, aby zůstala.
Dobře, ale varuju tě. Ta holka má moc zavazadel.
Nevím, jestli máš dost nebeských taxíků, abyste to zvládli.
Co?
Joanie, do které třídy chodíš?
- Do druhé. - Vážně?
- Já mám kluka ve čtvrté. - No a?
Nevím. Myslel jsem, že je to vhodné téma k rozhovoru.
Nezáleží, kolik je holkám let, pořád jsi mimo.
Joanie, jsi hezká po mamince.
No a?
Skláním se před mistrem.
Moment, ještě jsem neskončila.
Dobře, řeknu to ještě jednou, aby nedošlo k nedorozumění.
Sbal si své zatracené peníze...
a vraz si je do svého bílého, country klubového...
liposukcí odsátého zadku!
Ahoj.
- Fakt? Jsem odpad společnosti? - Je tady Alan?
Vážně? Takhle to je?
Mám pro tebe novinku, lady. Říká se jí bílá chátra.
Znáš ji?
Ne, ta je nová.
- Ahoj, tati. - Jake, Judith. Co tady děláte?
Včera jsem ti říkala, že jdu navštívit rodiče.
Otce čeká další operace.
Když tam nebudu, budu se na to muset dívat na videu.
Jo, správně. Promiň. Máme tady menší zmatek.
Jo. Viděla jsem další úlovek tvého bratra.
- Proč myslíš, že je to jeho úlovek? - Proč? Je tvůj?
Ne, ale není ani jeho.
- Ale mohl být. - Kdo říkal?
Řekla to tvá exmanželka.
Tohle vážně nemusím poslouchat. Jake, zlato, měj se hezky.
Charlie, chovej se slušně.
A co já?
Taky můžu mít vlastní úlovky.
- Ahoj, jsem Joanie. - Ahoj. Jdu si hrát do pokoje.
- Můžu jít s tebou? - Když chceš.
Když mu ten přístup vydrží dalších 30 roků, bude král.
Nebojím se tvých právníků ani psychiatrů.
Fajn, tak začni, protože víš co?
My utečeme a ukryjeme se.
Teď už ze mě vážně nebudou nadšení.
- Můžeme pro tebe něco udělat? - Díky, už jste toho udělali dost.
- Nechci vás víc obtěžovat. - To není problém.
Máme tu spoustu místa. Ty a Joanie můžete být v mém pokoji...
a já se vrtnu k Charliemu.
Ty se vrtneš k Charliemu?
- Tak moment, Pecos Bill. - Bude to sranda.
Bude to jako když jsme byli děti.
Ale pamatuj, že teď už tě matka neuslyší křičet.
Proč jsou tu ti lidé?
Prožívají těžké časy a my jim trochu pomáháme.
Ta holka je fakt otravná.
Možná jsi jí padl do oka.
Jo, právě to je otravné.
- Tobě se ještě holky nelíbí, že? - Líbí se mi holky.
Ale ne osmileté.
Je Joanie v pohodě?
Jo. Usnula hned, jak se jí hlava dotkla polštáře.
- Byl to pro ni dlouhý den. - Jo.
Dobrá zpráva je, že nás tchán s tchýní nechají na pokoji.
Špatná zpráva je, že to nebylo auto mého psychiatra.
Jo, všichni chybujeme.
Ale ty jsi pro to měla dobrý důvod.
Miluješ svou dceru.
Jen vědět, jak z toho ven.
Sice vypadám, že to mám promyšlené...
- ale je to trochu... - Děsivé?
To chápu.
Když se mi rozpadlo manželství, byl jsem vyděšený.
Je to něco neznámého.
- Jo. - Ne, neplač.
Všechno dobře dopadne, uvidíš.
- Co se děje? - Nevím.
Už dlouho se ke mně nikdo takhle netulil.
- Alan? - Jo?
Už dlouho se ke mně nikdo takhle netulil.
Kolik jsi toho viděl?
Dost na to, abych nemohl usnout.
To je skvělé. Musím ti o tom vyprávět.
Jen jsme se políbili, ale, Charlie, to bylo políbení.
Jako by se naše duše spojily.
- To byly sliny. - Ne, vážně.
Frankie je úžasná. Jen si to vem:
Nejdřív přišla o manžela, pak musí bojovat o svou dceru...
a přes to všechno má takovou chuť do života.
Dobře, chceš slyšet můj názor?
Je pozitivní a povzbuzující?
Dobrou noc, Alan.
Ne, řekni, co si myslíš.
Dobře.
Znám tě celý život a všiml jsem si jedné věci...
jsi vrba a utěšitel slečinek v nesnázích.
- To nejsem. - No tak, Alan.
Každá žena, se kterou ses kdy zapletl...
byla zničená a v nouzi.
Počkat, a co ta...
Dobře, pokračuj.
Dáváš všechnu energii, abys jim pomohl...
místo abys udělal humánní čin...
což znamená - vyspat se s nimi a utéct.
Čím přesně je ten humánní čin?
Má verze: ty si užiješ, ony si užijí, nikdo netrpí.
Tvá verze: ty se oženíš, zapleteš se jim do života...
začnou tě nenávidět a nakonec se nastěhuješ ke mně.
Víš co, Charlie? Myslím, že žárlíš.
- Na koho? - Na mě.
Poprvé v životě dala nějaká žena přednost mně...
a ty to nemůžeš strávit.
Můžu to strávit. Nechápu to, ale můžu to strávit.
Je mi tě líto. Mrzí mě, že se tvé srdce...
scvrklo a ztvrdlo, že jsi ztratil schopnost...
spojit se s jinou lidskou bytostí na úrovni mnohem smysluplnější...
než je primitivní výměna lidských tekutin.
Chlapče, podle tebe je tak krásná věc...
jako sex v opilosti oplzlost?
Nechápu, proč o tom s tebou mluvím.
- Alan? - Co?
Měli jsme dohodu, že nepůjdeme spát naštvaní.
Nech mě být.
No tak. Nechceš se udobřit?
Přísahám Bohu, že o tu ruku přijdeš.
- To není ruka. - Mami!
- Nevíš, kde je Jake? - Ne, zlato, promiň.
- Hrajeme si na schovku. - Nevím, kam se schoval.
Ne, to já jsem se schovala a on mě měl hledat.
Ale už před hodinou.
- Až ho uvidím, řeknu mu to. - Díky.
Nemáš zač.
- Díky. - Nemáš zač.
Dobré ráno.
- Kávu? - Díky.
Možná bychom se dnes ty, já a děti mohli něčím pobavit.
- A co Charlie? - On se už pobavil.
Co kdybychom si ve Will Rogers State Parku udělali piknik?
- To zní hezky. - Skvěle.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Páni!
Jsem tady navíc.
Neříkej, že jsi navíc.
Spíš přebytečný.
Páté kolo, jedenáctý prst, třetí bradavka.
Zajímavé.
- Co je zajímavé? - To je pro mě nové.
A fakt se mi to nelíbí.
- Jsi skvělý chlap. - Ne, prosím, přestaň.
Neříkej mi, že jsem skvělý chlap.
To se říká trapným ubožákům...
kteří musí tančit se škaredou sestřenicí sexy kočky.
- Co? - Nic.
Asi budu mít vážně skvělý den.
- Jdeš s námi na piknik, strýčku Charlie? - Ne, nemám partnerku.
Máma se ptá, jestli chceš vajíčkový salát nebo tuňáka.
- Tuňáka. - Já taky.
Bože, ta je otravná.
Aspoň nejsi třetí bradavka.
Jake, skoč do kuchyně...
a pomoz Joanie něco vybrat do piknikového koše.
Určitě nechceš jít s námi?
- Vážně chceš, abych šel s vámi? - Ne, to jen ze slušnosti.
Musíme si promluvit o tobě a Alanovi.
No tak, fešáku.
- Snad nežárlíš? - Ne. Jen jsem zaražený.
Zmetený, ohromený, vyjevený, ale ne žárlivý.
Jen chci vědět, jestli chápeš, jak je zranitelný.
A myslíš, že já nejsem zranitelná?
Možná sis toho nevšiml...
ale jsem obrněná asi jako sendvič v letištním bufetu.
Řeknu to jinak, bratr je do tebe blázen.
A já jsem blázen do něj.
Ne, nerozumíš. Alan se chce usadit.
Už si vás představuje, jak spolu cupitáte po IKEA...
vybíráte si příbory a házíte po sobě polštáře.
- No tak. - Se mnou to udělal.
Máš o něj vážně starost, že?
Ano.
Jsi skvělý chlap.
Skvělý chlap a pusa na líčko.
Proč mě rovnou nekopla do koulí?
- Chceš hrát na hoňku? - Ne.
- Na schovku? - Ne.
- Zaběhat si? - Ne.
- Děti se baví skvěle. - To byl výborný nápad, Alan. Díky.
Výborným to činí ta společnost.
Pokaždé dokážeš říct tu správnou věc?
Nevím.
Snažím se vnímat každou situaci...
užít slova tak, aby byla emocionálně vyvážená.
Ale ne vždy.
Frankie, přemýšlel jsem...
Dobře si rozumíme a naše děti spolu vycházejí...
a když ani jeden z nás nemá svůj domov...
To rozhodně ne.
- Ale... - Ne. Můj život je tak zamotaný.
Ještě musím dát do pořádku hromadu věcí...
než vůbec začnu uvažovat o nějakém vztahu.
Ano, máš hodně zavazadel, ale není to nic, co bychom nezvládli.
- Co? - To říkal Charlie.
Doufal jsem, že víš, co to znamená.
Ne. Alan...
Dnes jsem mluvila s bratrem v Seattlu...
a on se ženou vezmou mě a Joanie k sobě.
- Ty odcházíš? - Zítra ráno.
Můžu ji tam zapsat do školky a najít si práci...
a začít si dávat svůj život dohromady.
Jo, ne. To dává smysl. Samozřejmě.
- Je mi to líto. - Ne. Děláš správnou věc.
- Podívej se na to z lepší stránky. - Co je lepší stránka?
Dnes večer se pomilujeme.
Bože, asi se zase rozpláču.
Zlato, taxík čeká. Rozluč se s Jakeem.
- Sbohem, Jake. - Sbohem.
Ale ne!
- Charlie, co mám říct? - Já vím. Jsem skvělý chlap.
Ale ne!
Rád bych vás odvezl na letiště sám.
Ne, raději se rozloučíme tady, protože letiště je hektické a šílené...
a na detektoru mi vždycky pípá kostice z podprsenky.
To nemusí být sbohem navždy.
Když se usadíme, přijeď nás navštívit.
Jistě.
Na, už musím letět.
Loučení je těžké, viď?
Jo. Joanie mi bude chybět.